JOŠ JEDNOM O VIJETNAMU: ISTORIJA, HOLOKAUST, IDENTITET U SAVREMENOJ KULTUROLOŠKOJ DEBATI I ROMANU ZEMLJE SUMRAKA - Петровић Lena (Наслеђе, 2015)
Rad predstavlja odziv na ono što su filmski reditelji poput Kleja Klejborna prepoznali kao nužno suočavanje sa potisnutim istinama o Vijetnamu, da bi se iz te perspektive sagledao tragični mehanizam istorijskog ponavljanja. Klejborn je samo jedan od sve brojnijih savremenih autora – istoričara, analitičara kulture, umetnika – koji se suočavaju sa kontinuitetom rata i nasilja uprkos deklarativnim opredeljenjima za mir i stabilnost, nastojeći da razotkriju uzrok ovom paradoksu. Prvi deo rada posvećen je autorima različitih provenijencija ali sličnih humanističkih uverenja i zajedničke, postkolonijalne tačke gledišta, iz koje rat, a posebno holokaust, sagledavaju ne kao istorijsku aberaciju uslovljenu manjkavošću ljudske prirode, već kao viševekovni, rekurentni fenomen svojstven zapadnoj (imperijalnoj patrijarhalnoj) kulturi. Među strategijama koje obezbeđuju neometanu upotrebu genocidnog nasilja svakako je sistematska, institucionalizovana proizvodnja neznanja, odnosno falsifikovanje istorije, o čemu rečito govore Goldingovi i Pinterovi eseji, Vidalovi, Pildžerovi ili Monbiotovi komentari, kao i istoriografske studije Svena Lindkvista i Č. S. Vajldera. Međutim, pored guste tkanice laži koja prikriva zločine prošlosti, postoji i spremnost, koju generiše rasistički mit o beloj suprematiji, da se lažima poveruje, a zločini opravdaju. Proizvod tog mita je raspolućeno, od ‘drugog’ otuđeno jastvo, koje sa svoje strane reprodukuje poznatu i naizgled neizbežnu istoriju nasilja: sve dok se rascep na kome počiva zapadni identitet kritički ne prepozna i eventualno isceli, kako sugerišu filozofi od E. Levinasa, J. Habernasa do H. Žirua, činjenična istina neće imati onaj transformativni učinak koji smo navikli od nje da očekujemo. Suočavanje sa takvim radikalnim unutrašnjim disocijacijama, normalnim i poželjnim u patrijarhalnoj kulturi, suštinska je uloga umetnosti, od grčkih dramatičara i Šekspira do danas: drugi deo rada je stoga posvećen romanu Zemlje sumraka u kome južnoafrički nobelovac Dž. M. Kuci, aludirajući na Hegelovu paradigmu gospodar/rob, otkriva neizlečivu bolest gospodareve duše, odnosno dekonstruiše pseudo-identitet zapadnog čoveka sa kojima su lažna tumačenja neprekinute istorije nasilja u dubokom dosluhu.