ИКОНОГРАФСКА ПРЕДСТАВА ЈУЖНИХ СЛОВЕНА (1774 – 1849) - Секеруш, Павле; Живанчевић-Секеруш, Ивана (Наслеђе, 2011)
Имагологија као метода компаративне књижевности, не може се задовољити само текстуалним изворима и све више мора да „посматра“ да би правила анализе. Култура је у све већој мери визуелна, што захтева познавање логике која је сликама својствена. Слика (цртеж, гравира, фотографија...) је знак заснован на симболима чија употреба ствара поруку и значење. Понављањем слике народа почињу да личе на слику особе, па се тако народи представљају као варварски, свадљиви, раздражљиви, мрски или мили. Из скромног избора цртежа и гравира који представаљају Јужне Словене са почетка XIX века тешко је направити убедљив закључак. Од филозофа и антрополога XVIII века какав је био Фортис, преко класицизма и предромантизма Касаса и Лавалеа до реалисте Бартлета, пре свега уочавамо промену изражајних средстава док се сама представа Јужних Словена не мења значајније. Национални костим као највидљивији знак алтеритета је свуда присутан. Фортис је једини који се интересује пре свега за становништво и његове обичаје. За Касаса и Лавалеа оно је случајни додатак природи и пре свега архитектури. Сазерак и Бартлет уводе једну оптимистичку ноту са вером у прогрес, мада и сами чувају доминантно место за пејзаж и архитетктуру.